Александър Пушкин
Песен за Вещия Олег

Превод от руски: Благой Димитров, —

chitanka.info

Песен за Вещия Олег[0]

Олег като днеска се стяга за бой

против неразумни хазари:

след техния набег — селата им той

обрича на меч и пожари.

С дружината, в бойни доспехи напет,

на коня си верен той язди напред.

Насреща му точно из тъмния лес

вълшебник един се задава.

На бога Перун поверил свойта чест,

той бъдните дни отгадава,

в молби и гадания минал цял век.

И спря се при мъдрия старец Олег.

„Кажи ми, любимец небесен, сега

какво ми вещае съдбата?

И скоро ли аз ще зарадвам врага,

заровен дълбоко в земята?

Кажи го направо, без страх и — поклон:

вземи, избери си какъвто щеш кон.“

„Без власт е над влъхвите вожда велик,

а княжевски дар не е нужен:

свободен е техният точен език

и с висшата воля е дружен.

Грядущето вечно в мъгла е било,

но жребия твой е на светло чело.

Ти моите думи добре запомни:

войнишката слава е радост;

гърмя твойто име в победните дни;

щита ти страши Цариграда;

и бряг и вълна покори със борба;

завиждат на твоята дивна съдба.

И синьо измамният, морският вал,

стаил на стихиите воя,

и прашка, и лък, и коварен кинжал

щадят от години героя.

Под твърдата броня си ти невредим.

Безстрашният има пазител незрим.

Тъй предан и смел ти е коня, нали,

та твоята воля щом чуе,

ту кротко се спира под вражи стрели,

ту тича през битките буен…

Не ще те остави в беда да си пеш.

Но все пак от коня си ти ще умреш.“

Олег се усмихна, но сбръчка чело

и вече замислен, помръкна.

Безмълвен, прихванат за свойто седло,

той тъжен от коня се смъква.

И своя другар, за раздяла готов,

по твърдата шия погали с любов.

„Прощавай, мой предан, мой верен слуга,

настъпи печалното време;

почивай, додето не стъпи нога

на златното воинско стреме.

Прощавай, теши се самичък, без мен.

Момчета, вземете го… освободен.

Покрийте го с чул от най-меко сукно,

в ливадата там го водете;

хранете го само с отбрано зърно;

от извор вода му носете.“

Другари отведоха коня тогаз

и с друг кон дойдоха при мъдрия княз.

Пирува Олег и дружината пак

изпълва със смях веселбата.

Косите им бели са утринен сняг,

поръсил на хълма главата…

Войниците спомнят отминали дни,

и пътища общи, и битки едни…

„Другаря ми где е — Олег промълви, —

кажете, къде ми е коня?

Все тъй ли красиво и леко върви?

Все същ ли е, както бе оня?“

И отговор чува: под стръмния хълм

отдавна той спи непробудния сън.

Навежда Олег свойта мъдра глава

и мисли: „Какво ми предсказа,

гадателю! Празни са твоите слова

и те заслужават омраза.

До днес моят кон би ми служил добре.“

И костите той пожела да съзре.

И ето, Олег се отправя сега

със Игор и старите гости

и вижда се Днепър, а там, на брега,

лежат благородните кости.

Тях прах ги е ръсил, тях дъжд ги е мил

и вятър посял е по хълма ковил.

Настъпи внимателно черепа той,

прошепна: „Спи, друже покорен!

Живее след тебе стопанинът твой:

на помена, който е скоро,

не ти ще обагриш ковила с кръвта,

не ти ще поиш мойта прах и пръстта.

Та ето къде се таи мойта смърт!

С тез кости ме плашил той, значи!“

Из конската мъртва глава тоя път

зловеща змия се провлачи,

нозете на княза заплете за миг

и чу се внезапно трагичният вик.

Ведрата овални са пълни, шумят:

сега за Олег се тъгува.

Княз Игор и Олга на хълма седят;

дружината долу пирува;

войниците спомнят отминали дни,

и пътища общи, и битки едни.

[0] Напечатано в „Северные Цветы“, 1825 г. За сюжет е послужил летописният разказ, цитиран от Карамзин в т. I на „История Государства Российского“. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.